МІНІСТЕРСТВО АГРАРНОЇ ПОЛІТИКИ УКРАЇНИ

СУМСЬКИЙ  НАЦІОНАЛЬНИЙ АГРАРНИЙ УНІВЕРСИТЕТ

Михайлова Любов Іванівна

 УДК 338.43:331.582

ФОРМУВАННЯ ТА РОЗВИТОК ТРУДОВИХ РЕСУРСІВ
 
ЯК СКЛАДОВОЇ КАПІТАЛУ АПК

Спеціальність 08.07.02 – економіка сільського господарства і АПК

Автореферат
дисертації на здобуття наукового ступеня
доктора економічних наук

Суми-2004

Дисертацією є рукопис
Робота виконана в Сумському національному аграрному університеті Міністерства аграрної політики України

Науковий консультант:    доктор економічних наук, професор
 Царенко Олександр Михайлович,
     Сумський національний аграрний університет

Офіційні опоненти:             доктор економічних наук, професор 
Амосов Олег Юрійович, 
Харківський регіональний інститут
Національної академії державного управління 
при Президентові України, 
перший заступник директора з навчальної роботи

доктор економічних наук, професор 
Поліщук Микола Петрович, 
Державний агроекологічний університет, 
м. Житомир,
завідувач кафедри менеджменту організацій 

доктор економічних наук, професор 
Плаксієнко Валерій Якович, 
Дніпропетровський державний аграрний університет, завідувач кафедри обліку та аудиту

Провідна установа:   	        Національний аграрний університет
Кабінету Міністрів України, м. Київ,
навчально-науковий центр економіки
та соціального розвитку села

Захист відбудеться “3” липня 2004 р. о 10-й годині на засіданні спеціалізованої вченої ради Д 55.859.01 в Сумському національному аграрному університеті за адресою: 40021, м. Суми, вул. Кірова, 160, зал засідань вченої ради (ауд. 329 гол. корп.).
З дисертацією можна ознайомитися у бібліотеці Сумського національного аграрного університету за адресою: 40021, м. Суми, вул. Кірова, 160.

Автореферат розісланий “29”  травня 2004 р.

Вчений секретар
спеціалізованої вченої ради,
кандидат економічних наук, доцент					В.В. Пилипенко

ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА РОБОТИ
Актуальність теми дослідження. В розвитку вітчизняного аграрного сектора економіки постала проблема його кадрового забезпечення (особливо що стосується його якісного складу), зумовлена демографічною ситуацією в країні (зокрема, в сільських регіонах), погіршенням показників їх соціального розвитку, некваліфікованим менеджментом у більшості агроформувань, а також іншими чинниками, які виникли внаслідок трансформаційних процесів в економіці країни.
Проте, в умовах ринкових відносин і розвитку конкуренції якісні характеристики кадрового складу організацій є одним із головних факторів їх економічного стану, стійких позицій на ринку та конкурентноздатності. Це в повній мірі відноситься також і до підприємств аграрної сфери. Саме тому проблема формування та розвитку трудових ресурсів як складової капіталу АПК має сприйматися в суспільстві як найголовніша передумова виходу аграрного сектора країни з кризи.
Важливі сторони цієї актуальної проблеми досліджувалися такими відомими вченими, як О.Ю. Амосов, О.І. Амоша, О.А. Бугуцький, М.К. Долгушкін, Й.С. Завадський, Ф.В. Зінов’єв, Т.І. Заславська, Г.І. Купалова, В.І. Лишиленко, В.Я. Месель-Веселяк, О.Г. Новицький, М.К. Орлатий, В.Я. Плаксієнко, М.П. Поліщук, П.Т. Саблук, М.І. Самодурова, В.М. Трегобчук, Р.І. Тринько, О.М. Царенко, В.В. Юрчишин, К.І. Якуба та ін. Проте, і досі залишається багато актуальних невирішених питань, що не дозволяє узагальнити об’єктивні процеси у сфері формування та розвитку людських ресурсів з метою сприяння їх вирішенню у теоретичній, методичній і практичній площинах.
Трансформаційні процеси в суспільстві, інтеграція економічних досліджень науковців країн з розвиненими ринковими і перехідними економіками, а також входження країни у світове наукове співтовариство зумовлюють необхідність проведення комплексного інституційного аналізу проблем формування і розвитку трудових ресурсів в аграрній сфері, що формують основу людського капіталу. Для цього, в умовах становлення соціально орієнтованої ринкової економіки України, необхідно досліджувати і приводити в дію відповідні фактори. Історія соціально-економічного розвитку багатьох країн показує, що саме завдяки накопиченим знанням забезпечується відтворення матеріального багатства. У цьому плані саме якісні характеристики трудових ресурсів, які є основою людського капіталу, стають визначальними чинниками ефективного розвитку АПК країни.
Дослідженню аспектів формування, розвитку і реалізації людського капіталу як цілісної концепції присвятили свої праці багато американських вчених, зокрема Т. Шульц, А. Бартель, Г. Беккер, М. Боуен, Дж. Кендрик, Ф. Махлуп. Пізніше ці аспекти знайшли відображення у дослідженнях європейських економістів – Г. Бартельса, М. Боона, В. Хоффмана, Г. Тена, С. Блека, Г. Барта, Дж. Майрессе, С. Сассеноу, а починаючи з 1990-х рр. – у дослідженнях російських вчених, зокрема в роботах С.А. Дятлова, С. Валентея, Р. Нурєєва, Л. Нестерова, А.М. Олійника, Р. Капелюшнікова. Серед українських вчених цими проблемами займалися О.Ю. Амосов, О.А. Грішнова, М.І. Долішній, В.О. Куценко, Ф.В. Зінов’єв, Л.В. Кривенко, С.В. Кривенко, Л.Ю. Мельник, І.О. Джаін, С.І. Пирожков та ін. 
Проте, дослідження проблем формування людського капіталу в аграрній сфері за умов глибоких трансформаційних процесів є практично відсутніми, а знання і розуміння суспільством важливості цього питання залишаються неповними і розсіяними. Саме тому оцінка рівня, структури і розвитку забезпеченості людським капіталом аграрного сектора, у т.ч. і порівняно з іншими галузями народного господарства, має зробити певний внесок у підвищення ефективності АПК.
Актуальність теми визначається об’єктивною необхідністю подолання кризи в аграрному секторі економіки на основі комплексного підходу та системного аналізу до формування та розвитку трудових ресурсів як складової капіталу АПК в умовах перехідної економіки.
В умовах трансформацій в АПК не можна покладатися на спонтанне регулювання економіки. Для досягнення стану сталого розвитку суспільства необхідно перетворити сільське господарство на провідний динамічний компонент національної економіки. І в цьому плані визначальним стає дослідження впливу інвестицій в людський капітал на розвиток секторів економіки і рівень ділової активності, визнання ролі людського чинника в ефективному використанні виробничих ресурсів, особливо в сільському господарстві.
Особливої актуальності набувають дослідження проблем удосконалення кадрового забезпечення АПК, формування передумов розвитку і реалізації якісних характеристик трудових ресурсів в аграрній сфері, впливу соціального розвитку сільських регіонів та особистих господарств населення на розвиток і використання людського капіталу, менеджменту в агроформуваннях та інвестування в людський капітал як фактора економічного зростання АПК.
Наявність дискусійних проблем, а також об’єктивна необхідність визначення головних чинників ефективного формування і розвитку трудових ресурсів як складової капіталу АПК в умовах становлення ринкового середовища з урахуванням обґрунтованого впливу з боку держави обумовили вибір теми дисертаційного дослідження, його мету та основні завдання.
Зв’язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Виконане дослідження є складовою науково-дослідних робіт, які виконуються в Сумському національного аграрному університеті, зокрема науково-дослідної роботи ”Соціально-економічне обґрунтування системи управління якістю агропромислової продукції” (№ держреєстр.0101U007272; початок 01.01.1999 р.), в рамках виконання якої здобувачем визначено і конкретизовано вплив соціально-економічних факторів розвитку людського капіталу на якість праці і результативність функціонування АПК. Результати дослідження здобувача покладені в основу виконання державної бюджетної теми №14/13 “Розробити методику обґрунтування та планування потреби регіонів у спеціалістах аграрної сфери” (№ держреєстр.0102U005191, термін виконання: 01.04.2002 р. – 31.12.2002 р.). Автором узагальнені існуючі методичні підходи до планування і визначення потреби у фахівцях для сільськогосподарських підприємств, розроблені критерії обґрунтування і визначення потреби регіонів у спеціалістах аграрної сфери, сформульована управлінська вертикаль у відповідності з освітньо-кваліфікаційними рівнями підготовки фахівців. 
Результати дисертаційного дослідження щодо вдосконалення управління соціально-економічним розвитком сільських регіонів є складовою наукового дослідження “Механізми вдосконалення процесу управління економічним і соціальним розвитком регіону” (№ держреєстр.0100U00205, термін виконання: 01.01.2000 р. – 31.12.2001 р.), яке виконувалося в Українській академії державного управління при Президентові України (Харківська філія), а також покладено в основу концепції ”Основні засади розвитку соціальної сфери села”, схваленої Указом Президента України ”Про основні засади розвитку соціальної сфери села” за №1356/2000.
Мета і завдання дослідження. Метою дисертаційного дослідження є розробка ефективної системи формування та розвитку трудових ресурсів як складової капіталу АПК.
Поставлена мета зумовила необхідність вирішення таких завдань:
•	обґрунтувати доцільність застосування категорії людського капіталу при дослідженні процесу формування і розвитку трудових ресурсів як складової капіталу АПК;
•	визначити сутність і роль людського капіталу в системі соціально-економічних категорій та економічному зростанні АПК;
•	виявити основні чинники і передумови формування і розвитку трудових ресурсів як складової капіталу АПК;
•	сформувати систему адекватних методів для дослідження тенденцій у кадровому забезпеченні АПК;
•	розробити сукупність критеріїв обґрунтування потреби регіонів у спеціалістах аграрної сфери згідно освітньо-кваліфікаційних рівнів підготовки;
•	встановити чинники ефективності формування, розвитку та реалізації людського капіталу в АПК;
•	розробити ефективну систему управління соціальним розвитком регіонів;
•	визначити сутність, види і значення особистих селянських господарств в інституційній економіці для формування і розвитку людського капіталу в АПК;
•	розробити ефективні управлінські моделі для агроформувань;
•	розробити сукупність факторів і рівнів стратегічного управління людським капіталом;
•	обґрунтувати доцільність інвестування в людський капітал як фактор економічного зростання АПК;
•	виявити вплив розвитку окремих складових людського капіталу на продуктивність праці в АПК.
Об’єктом дослідження є процес формування і розвитку трудових ресурсів як складової капіталу АПК країни.
Предметом дослідження є теоретичні, методологічні і прикладні проблеми формування та розвитку якісних характеристик трудових ресурсів, що формують основу людського капіталу.
Методи дослідження. Теоретичну і методологічну основу дослідження складають методи наукового пізнання, діалектичний метод, фундаментальні положення загальної економічної теорії, економіки сільського господарства і АПК. Для вирішення поставлених задач використовувалися такі методи: монографічний (дослідження сутності економічних категорій), системно-структурного аналізу (оцінка методологічних аспектів кадрового забезпечення, виявлення впливу факторів, а саме: соціального розвитку сільських регіонів, якості менеджменту на рівні підприємств та особистих селянських населення на процес формування, розвитку і реалізації людського капіталу), групування і порівняння статистичних даних (виявлення впливу рівня освіченості кадрів на результативність діяльності), порівняльний (при вивченні зарубіжного досвіду і можливостей його використання в управлінні АПК), кореляційно-регресійного аналізу (оцінка залежності кадрового забезпечення регіонів від різних чинників, прогнозування тенденцій у кадровому забезпеченні, визначення кількісного впливу рівня освіченості управлінських кадрів на продуктивність праці), соціологічні (для оцінки рівня соціальної відповідальності суб’єктів господарювання в сільських регіонах, оцінки ролі і розвитку особистих селянських господарств в реалізації людського капіталу), соціометричні (для оцінки впливу соціально-психологічного клімату на реалізацію людського капіталу і продуктивність праці); експертних оцінок (для оцінки якісних характеристик менеджменту в агроформуваннях). 
Інформаційною базою дослідження є чинні законодавчі і нормативні акти Верховної Ради і Кабінету Міністрів України, офіційні дані Державного комітету статистики, оперативні дані Головних управлінь статистики та сільського господарства і продовольства Сумської облдержадміністрації, монографії та наукові публікації зарубіжних і вітчизняних вчених, результати проведених автором анкетних соціологічних та економічних обстежень різних суб’єктів господарювання в АПК. Дослідження охоплюють період 1991-2002 рр.
Наукова новизна одержаних результатів визначається тим, що вперше розроблені теоретико-методологічні засади ефективної системи формування і розвитку трудових ресурсів як складової капіталу АПК на основі впливу визначальних чинників на розвиток якісних характеристик людських ресурсів в сільських регіонах. Сутність і зміст системи (концепції) представлено сукупністю теоретичних, методологічних і методичних положень, внесок яких в науку і практику полягає в наступному:
•	узагальнено та істотно доповнено теоретико-методологічні підходи до визначення і розмежування сутності економічних категорій трудових ресурсів, кадрів, персоналу, робочої сили і трудового потенціалу як вихідної бази для наукового обґрунтування доцільності застосування категорії людського капіталу при розробці ефективної системи формування і розвитку трудових ресурсів АПК;
•	поглиблено теоретичні основи поняття людського капіталу як такого, що сформований людиною завдяки її освітньому рівню, кваліфікації, знанням, досвіду, містить природжені (фізичні та інтелектуальні) здібності і таланти, які є підставою для його накопичення і розвитку, і який може забезпечувати віддачу (доход);
•	виявлені тенденції розвитку основних елементів людського капіталу (здоров’я, рівень освіти і добробут) стосовно аграрного сектору економіки, які характеризують погіршення стану людського капіталу в АПК; 
•	з метою оцінки рівня розвитку людського капіталу окремих суб’єктів інституційної економіки – підприємств однієї сфери, галузей народного господарства чи індивідів – обґрунтовано доцільність застосування заробітної плати як віддзеркалення вартості і можливостей відтворення людського капіталу;
•	вперше визначено та систематизовано визначальні чинники (правовий, економічний, соціальний і демографічний) як передумови формування, реалізації і розвитку людського капіталу сільського господарства в умовах становлення соціально орієнтованої ринкової економіки  України;
•	вперше сформульовано управлінську вертикаль згідно освітньо-кваліфікаційних рівнів підготовки спеціалістів аграрної сфери, яку покладено в основу кадрового забезпечення АПК і що спрямована на ефективне використання та реалізацію людського капіталу;
•	розроблено методичний підхід до обґрунтування критеріїв визначення потреби регіонів у спеціалістах аграрної сфери з урахуванням розвитку багатоукладності організаційно-правових форм аграрного сектора економіки;
•	доведена взаємозалежність у розвитку людського і соціального капіталів в сільській місцевості, згідно якої вищий рівень розвитку людського капіталу в сільських регіонах формує більш продуктивні міжособистісні відносини, які виступають нематеріальними активами, зумовлюють розвиток соціального капіталу сільських територій, рівень їх забезпеченості об’єктами соціальної інфраструктури, що, у свою чергу, підвищує індивідуальну продуктивність праці та ефективність сільськогосподарського виробництва;
•	вперше запропоновано ефективний механізм управління соціально-економічним розвитком сільських регіонів, який полягає у формуванні цільової комплексної програми, що має стимулювати не лише соціальну сферу окремих регіонів, але й окремі галузі сільського господарства, виробництво окремих видів продукції, залучення молоді у сільську місцевість, поліпшення демографічної ситуації на селі, що в комплексі сприятиме формуванню та розвитку людського капіталу в АПК;
•	підтверджено та виявлено кількісний вплив рівня розвитку колективізму, згуртованості, організованості, відповідальності в первинних колективах агроформувань на результативність менеджменту і продуктивність праці завдяки формуванню більш сприятливих можливостей як для розвитку, так і реалізації людського капіталу;
•	визначені чинники ефективного менеджменту, запропонована модель оптимальних орієнтацій керівників агроформувань у плані розвитку людського капіталу їх працівників, що передбачає застосування інноваційного, демократичного і гуманістичного підходів до управління підлеглими та спрямована на розвиток і реалізацію їх людського капіталу;
•	уточнена сутність, визначена роль і вперше запропонована класифікація особистих селянських господарств в умовах транзитивної економіки, що враховує їх спеціалізацію, розмір земельної ділянки та орієнтацію на різні ринки збуту продукції (повне споживання, часткове споживання з реалізацією надлишків на ринку, незначне споживання з переважною реалізацією продукції на ринку);
•	вперше доведено залежність впливу особистих селянських господарств за умов різного рівня їх інституційного розвитку (адміністративно-командна, перехідна і ринкова системи) та в нових умовах функціонування АПК на формування і реалізацію людського капіталу в сільських регіонах;
•	вперше запропоновано модель стратегічного менеджменту людського капіталу, що передбачає виділення трьох рівнів управління з конкретизацією факторів успіху і напрямків розвитку людського капіталу в залежності від усвідомлення важливості даної проблеми;
•	вперше розкрито сутність інвестування в людський капітал як комплексу заходів державної політики, спрямованої на покращення якості життя населення з метою розвитку його трудового, інтелектуального і творчого потенціалів; обґрунтовані основні його напрямки (освіта як стрижневий напрямок, що формує інтелектуальну базу суспільства; охорона здоров’я як передумова фізіологічного відтворення робочої сили; соціальне забезпечення і підвищення кваліфікації кадрів) як головного чинника економічного зростання АПК;
•	доведена залежність між рівнем освіченості управлінських кадрів як однієї із складових людського капіталу АПК та продуктивністю праці в сільськогосподарських підприємствах, що доповнює концепцію інвестування в людський капітал як фактор економічного зростання АПК.
Практичне значення одержаних результатів полягає в тому, що запропоновані розробки і підходи дозволяють удосконалити систему формування та розвитку людського капіталу в АПК та служать підґрунтям для подальших теоретико-методологічних і прикладних досліджень проблеми ефективного функціонування аграрного сектора економіки, вдосконалення форм і методів управління цим процесом.
Розроблені та обґрунтовані критерії визначення потреби регіонів у спеціалістах аграрної сфери, сформульована управлінська вертикаль (згідно освітньо-кваліфікаційних рівнів підготовки) покладені в основу розробленої за участю здобувача Методики обгрунтування та планування потреби регіонів у спеціалістах аграрної сфери, яка апробована в органах управління АПК переважної більшості обласних та ряді районних державних адміністрацій під час формування державного замовлення на підготовку кадрів для агропромислового виробництва у 2003 р. Ця Методика стала основою Методичних рекомендацій щодо визначення потреби в кадрах з вищою освітою для сільськогосподарського виробництва, схвалених Галузевою радою по роботі з кадрами Міністерства аграрної політики України 12 грудня 2003 р. і рекомендованих для використання в роботі кадровим службам органів управління агропромислового комплексу різних рівнів (довідка Міністерства аграрної політики №37-18-2-15/4684 від 23.04.2004 р.).
Запропонований механізм управління соціально-економічним розвитком сільських регіонів (пропозиції щодо необхідності визначення на законодавчому рівні проблеми соціально-економічного розвитку регіонів як державної, враховуючи, що удосконалення управління економічним і соціальним розвитком є засобом забезпечення дотримання прав людини; виокремлення сільських регіонів, які потребують першочергової підтримки; формування цільової комплексної програми, що має стимулювати не лише соціальну сферу окремих регіонів, але й окремі галузі сільськогосподарського виробництва, виробництво окремих видів продукції, залучення молоді в сільську місцевість, поліпшення демографічної ситуації на селі) використано при підготовці рекомендацій Першого Міжнародного наукового конгресу “Державне управління та місцеве самоврядування”, який проходив в Харківському регіональному інституті державного управління Національної академії державного управління при Президентові України (м. Харків, 26 лютого 2001 р.) (акт №01-610/01 від 19.03.2004 р.), а також при розробці Програми соціально-економічного і культурного розвитку Сумської області ”Сумщина-2010” (довідка Головного управління економіки №4.1/205 від 02.02.2004 р.).
Пропозиції здобувача щодо необхідності визначення на законодавчому рівні статусу особистих підсобних господарств як форми організації сільськогосподарського виробництва з обов’язковим розмежуванням сутності підсобних і фермерських (селянських) господарств, а також формування механізму пенсійного і соціального захисту зайнятих в особистих підсобних господарствах (як господарів, так і найманих працівників) були використані у процесі опрацювання матеріалів при підготовці Закону України ”Про особисте селянське господарство” (№742-1V від 15 травня 2003 р.) (довідка Міністерства аграрної політики України №37-18-2-15/4680 від 23.04.2004 р.).
Пропозиції щодо удосконалення управління розвитком соціальної інфраструктури села, зокрема формування цільової комплексної системи управління розвитком сільських регіонів, що передбачає урахування економічного, правового та соціального аспектів, покладені в основу концепції “Основні засади розвитку соціальної сфери села”, схваленої Указом Президента України “Про основні засади розвитку соціальної сфери села” від 20 грудня 2000 р. №1356/2000 (лист Адміністрації Президента № 10.10/2340 від 18.12.2000 р.; акт №70 від 14.01.2004 р.).
Результати дисертаційного дослідження використані в навчальних курсах “Управління персоналом”, “Менеджмент”, “Управління сільськогосподарським виробництвом”, “Психологія управління”, “Інноваційний менеджмент”, “Міжнародний менеджмент” в Сумському національному аграрному університеті, а також знайшли відображення в навчальних посібниках, виданих за участю автора (акт  №134/1 від 21.01.2004 р.).
Особистий внесок здобувача. Наукові результати, які викладені в дисертації і виносяться на прилюдний захист, отримані автором особисто. Із спільних наукових праць у дисертаційній роботі автором використано лише ті ідеї і положення, які є результатом особистої праці здобувача. Їх значення полягає в подальшому розвитку наукових поглядів щодо теоретико-методологічних основ формування і розвитку людського капіталу в АПК.
Апробація результатів дисертації. Основні положення і результати дослідження доповідалися на Міжнародних наукових і науково-практичних конференціях: “Інтенсифікація сільськогосподарського виробництва та формування продовольчого ринку України в нових умовах господарювання” (м. Харків, 1995 р.); “Аграрні реформи в країнах центральної та східної Європи: досвід та проблеми” (м. Горки, Бєларусь, 1995 р); “Приватизація, реформування та реструктуризація підприємств в аграрному секторі країн Центральної та Східної Європи” (м. Галле, Німеччина, 1996 р.); “Актуальні проблеми підготовки фахівців в умовах реструктуризації органів регіонального управління” (м. Рівне, 2000 р.); “Трансформація механізмів управління в механізми господарювання” (м. Сімферополь, 2000 р.); “Проблеми економічної інтеграції України в Європейський Союз: європейські студії” (м. Ялта, 2000 р.); “Сільське господарство та сільські регіони – зворотна сторона трансформаційного процесу в країнах південної Європи” (м. Лейпціг, Німеччина, 2000 р.); “Сучасний стан та шляхи реформування соціальної сфери села (на прикладі Сумської області)” (м. Суми, 2000 р.); “Державне управління та місцеве самоврядування” (м. Харків, 2001 р.); “Механізм господарювання і економічна динаміка в АПК” (м. Харків, 2001 р.); “Економічні проблеми розвитку регіонів та підприємств на початку ХХ1 століття” (м. Полтава, 2001 р.); “Механізм господарювання і проблеми економічного росту в агропромисловому комплексі України” (м. Луганськ, 2002 р.); “Проблеми сільськогосподарського виробництва на сучасному етапі та шляхи їх вирішення” (м. Бєлгород, Росія, 2002 р.); “Сучасні проблеми економіки сільського господарства та АПК” (м. Суми, 2003 р.); “Менеджмент великотоварних сільськогосподарських підприємств в країнах Центральної та Східної Європи” (м. Галле, Німеччина, 2003 р.), а також на щорічних наукових конференціях викладачів, аспірантів і студентів Харківського національного аграрного університету ім. В.В. Докучаєва (в період 1993-1996 рр.) та Сумського національного аграрного університету (в період 1997-2003 рр.).
Публікації. Основні положення дисертації опубліковані у 40 наукових працях загальним обсягом 37,2 друк. арк. (особисто автору належить 34,6 друк. арк.), зокрема: одна авторська монографія обсягом 16,2 друк. арк., одна монографії у співавторстві обсягом 4,19 друк. арк., з яких частка здобувача складає 2,5 друк. арк.; 27 статей в наукових фахових виданнях, з яких 19 підготовлені самостійно без співавторства; 11 тез доповідей і статей в інших виданнях.
Структура та обсяг роботи. Дисертаційна робота складається із вступу, шести розділів (які включають 21 підрозділ), висновків, списку бібліографічних джерел, додатків. Обсяг роботи становить 442 стор., у т.ч. 389 стор. основного тексту. Робота містить 54 таблиці і 33 рисунки. Список літературних джерел викладений на 27 стор. і охоплює 281 найменування; 13 додатків розміщені на 26 стор. 
ОСНОВНИЙ ЗМІСТ РОБОТИ
1. Теоретико-методологічні основи формування та розвитку трудових ресурсів як складової капіталу АПК. Викладені теоретичні основи і методологічні засади формування та розвитку трудових ресурсів в аграрному секторі економіки, обгрунтована методологія і методика дослідження.
В останні десятиріччя більшість країн усвідомлюють значення освіти і нематеріального капіталу для економічного зростання суспільства. Проте, в економічній теорії з метою оцінки ролі людського фактора у досягненні успіху певним суб’єктом господарювання застосовуються різні категорії та їх тлумачення: трудові ресурси, робоча сила, кадри, персонал, трудовий потенціал. Узагальнюючи і уточнюючи сутність цих та інших понять, а також обмеженість їх застосування, зазначаємо, що в умовах формування нової економіки, де основою соціально-економічного зростання суспільства виступають знання, ці терміни не можуть повною мірою характеризувати та оцінювати одну з найважливіших складових організації, що формує її капітал, цінність в ринковому середовищі. Категорія людського капіталу висвітлює сутність процесів, що відбуваються у трудовій і виробничій сферах, у т.ч. і сільському господарстві. Обгрунтовано застосування поняття людського капіталу при дослідженні процесів формування і розвитку трудових ресурсів як складової капіталу АПК. 
Капітал – це активи (матеріальні і нематеріальні) організації, регіону, галузі чи суспільства в цілому, що формують і визначають їх цінність. Характеризуючи капітал АПК, виділяємо природний, фінансовий, матеріальний капітали, а також людський капітал, що сформований людиною завдяки її освітньому рівню, кваліфікації, знанням, досвіду, містить природжені (фізичні та інтелектуальні) здібності, таланти, які є підставою для його накопичення і розвитку, і який може забезпечувати віддачу (доход). Людський капітал також може розглядатися як оцінка потенційної здатності особистості приносити доход, а з огляду окремої організації чи держави в цілому – як здатність ефективніше виробляти продукцію вищої якості. Людський капітал є капіталом, оскільки він стає джерелом майбутніх доходів і задоволення інших потреб (соціальних, моральних, творчих); людським він називається тому, що його володарем є людина, особистість. Поняття капіталу є похідним від людського капіталу, оскільки завдяки знанням, вмінням, здібностям людини створюється капітал взагалі. Основними складовими людського капіталу, що забезпечують його формування, розвиток та ефективну реалізацію, є: здоров’я, рівень освіти, знань, добробут, рівень життя населення. В роботі систематизовано види людського капіталу, наведено їх характеристики: загальний; специфічний; здобутий формально і неформально. 
Автором обгрунтована необхідність виділення і врахування найбільш важливих чинників процесу формування і розвитку людського капіталу АПК, які покладено в основу системного аналізу дослідження (рис. 1).

Рис.  1. Спрощена схема системного аналізу формування та розвитку людського капіталу в АПК
Людський капітал в АПК має певні особливості, які зумовлюються специфікою агровиробництва у транзитивній економіці: багатоукладністю, тривалою трансформацією організаційно-правових форм господарювання, великим значенням соціального розвитку сільських регіонів та особистих селянських господарств для відтворення, накопичення, збереження і реалізації людського капіталу. Знання рівня, структури і стану розвитку людського капіталу в народному господарстві, у т.ч. і в АПК, стає необхідним сьогодні для постановки і вирішення цілої низки загальноекономічних проблем та прийняття макроекономічних рішень. Точні відомості про величину людського капіталу країни чи галузі могли б полегшити процес оптимізації інвестиційних рішень у сферах освіти і охорони здоров’я. Проте, методичні підходи до статистичного вимірювання людського капіталу є складними і розбіжними; доступними є лише оцінки деяких складових людського капіталу. 
В роботі узагальнені існуючі методичні підходи до оцінки людського капіталу: запропонований Програмою розвитку ООН механізм розрахунку індексу людського розвитку країн світу (для розрахунку прийняті найбільш визначальні характеристики: довголіття, рівні освіченості і добробуту людей); методика групи українських вчених під керівництвом Е.М. Лібанової для оцінки рівня людського розвитку регіонів, що є більш комплексною і містить дев’ять блоків. На основі аналізу показників людського розвитку України виділяють п’ять груп регіонів країни, які мають відмінності у стані людського розвитку (табл. 1).
Таблиця 1
Регіональні особливості людського розвитку в Україні, 2001 р.
Індекс людського розвитку	Області	
0,409-0,459	Донецька, Луганська,	
0,460-0,486	Дніпропетровська, Кіровоградська, Миколаївська, Одеська, Сумська, Херсонська,	
0,487-0,514	Волинська, Житомирська, Запорізька, Івано-Франківська	
0,515-0,541	Львівська, Рівненська, Тернопільська, Хмельницька, Чернівецька, Чернігівська	
0,542-0,697	АР Крим, Вінницька, Закарпатська, Київська, Полтавська, Харківська, Черкаська	
Основною причиною низьких значень індексу людського розвитку окремих регіонів є коротка тривалість життя, занадто низькі рівня охоплення повною середньою освітою та високий рівень забруднення (навіть незважаючи на достатньо високий середній рівень доходів у розрахунку на душу населення). Кращі показники забезпечуються вищими рівнями освіти, доходів та показників здоров’я. Ми погоджуємося з багатьма авторами (У. Баумоль, С. Валентей, О. Грішнова, Р.Капелюшніков, Л. Нестеров) щодо сприйняття індексу розвитку людського потенціалу як показника рівня розвитку людського капіталу певного макроекономічного об’єкта дослідження.
Аналізуючи й інші методичні підходи до оцінки людського капіталу (на основі індексу споживчих настроїв, за допомогою виробничої функції), а також його складових, ми вважаємо, що вони можуть застосовуватися для порівняльного аналізу регіонального розвитку, ідентифікації потенційних виробничих можливостей чи моніторингу рівня життя. Проте, для оцінки передумов формування, можливостей розвитку і використання людського капіталу може застосовуватися показник оплати праці. Водночас, порівняння оплати праці за галузями економіки визначає (хоча й опосередковано) рівень, величину і специфічність їх людського капіталу; це може характеризувати цінність людського капіталу окремих суб’єктів інституційної економіки: підприємств однієї сфери, галузей народного господарства чи індивідів. В умовах ринкової економіки оплата праці відбиває вартість людського капіталу.
Саме оплата праці кожного працівника у всіх без винятку галузях економіки має забезпечувати відтворення його здатності продавати робочу силу. Проте, на ринку праці учасники обміну не є рівноправними, що ми спостерігаємо на прикладі АПК України, де оцінка людського капіталу є вкрай заниженою. Як результат, не можна забезпечити його повноцінне відтворення і належний розвиток (у 2002 р. середньомісячна заробітна плата в сільському господарстві складала 178 грн., у промисловості – 485 грн., а в середньому по галузях економіки – 376 грн.).
За допомогою методичного підходу Л. Зайверта в роботі досліджено фонд потенційної життєдіяльності сільського населення Сумської області як добуток середньої тривалості життя і чисельності населення (табл. 2).
Таблиця 2
Показники фонду життєдіяльності сільського населення 
Сумської області (на початок року) 
Роки	Чисельність сільського населення, тис. чол.	Середня тривалість життя, років	Фонд життєдіяльності	2003 р. до 1970 р., %	
1970	849,6	71	60321,6	100,0	
1980	686,8	70	48076,0	79,7	
1990	547,5	71	38872,5	64,6	
2001	456,8	68	31062,4	51,5	
2002	456,1	67	30558,7	50,6	
2003	447,8	68	30450,4	50,4	
Порівнюючи отримані результати із середніми даними по Україні, можна сказати, що потенціал життєдіяльності сільського населення в Сумській області характеризується значно нижчими показниками (майже на третину), що опосередковано пояснює, чому Сумська область за рейтингом людського розвитку посідає 25-е місце серед 27 регіонів України.
Встановлено, що працівники сільськогосподарського виробництва мають найнижчі показники освіченості: у 2002 р. питома вага осіб, які закінчили вищі заклади освіти, складала 21,1 відсотків їх загальної чисельності, тоді як аналогічний показник для промисловості дорівнював 39,7 відсотків, а в цілому по народному господарству – 46,0 відсотків. Кількість осіб, що підвищували свою кваліфікацію, у сільському господарстві склала 1,3 відсотка, тоді як по народному господарству цей показник склав 8,9 відсотків, а у промисловості – 14,4 відсотків. Зазначимо, що за останні десять років ситуація має тенденцію до погіршення. 
В роботі наголошується, що в сільському господарстві Сумської області створюється 25 відсотків валової доданої вартості, тоді як фонд заробітної плати складає лише 14,1 відсотків (для промисловості відповідні показники є співвідносними). Значною мірою це зумовлюється низьким рівнем освіченості працівників сільського населення, використанням низькокваліфікованої праці, специфічністю людського капіталу в АПК (обмеженістю до застосування), найнижчим рівнем оплати робочого часу, хоча коефіцієнт його використання є вищим. У 2002 р. вартість години праці в сільському господарстві складала 1 грн. 25 коп., що майже в 2,5 разів менше, ніж у промисловості, і вдвічі нижче, ніж по народному господарству. Спроба неупередженої оцінки аграрного розвитку України та Росії як передумови формування людського капіталу показала, що він має як загальні тенденції (погіршення соціальної сфери села, якісних і кількісних характеристик окремих елементів аграрного ресурсного потенціалу та їх використання), так і деякі відмінності. Головним є те, що можливості цього процесу в нашій країні є значно гіршими. Про це свідчать індекси обсягів виробництва продукції сільського господарства, рівня рентабельності, забезпеченості деякими видами техніки, добрив, а також макроекономічні показники: за попередніми прогнозами, у 2003 р. розмір ВВП у розрахунку на душу населення в Україні склав 1080 дол. США, в Росії – майже 3000 дол. США; рівень заробітної плати, яка в Україні складає лише половину доходів; значна частка надходжень з державного бюджету у структурі доходів (для громадян України вони є вдвічі вагомішими, ніж для росіян – 25 проти 13 відсотків); поляризація працівників за розміром заробітної плати.
Виявлені основні чинники формування людського капіталу в АПК:
•	правовий (розробка і прийняття правових документів щодо регламентації: взаємовідносин індивіда з інституціями АПК, у т.ч. і з державою; соціально-трудових відносин між роботодавцями і найманими працівниками; “правил гри”, соціальних норм і правил поведінки для реалізації прав власності на землю, майно і продукцію);
•	економічний (забезпечення матеріальних умов для повноцінного відтворення людського капіталу шляхом: законодавчого встановлення мінімальної оплати праці в сільському господарстві не нижче прожиткового мінімуму; орієнтації на випереджальне зростання оплати праці і соціальних виплат порівняно із зростанням споживчих цін для задоволення зростаючих потреб населення);
•	соціальний (створення необхідних умов для задоволення соціальних потреб людей в сільських регіонах – удосконалення функціонування медичних, освітніх, культурно-спортивних закладів, побутового обслуговування, енерго-, газо-, водо- і транспортного забезпечення); 
•	демографічний – покращення демографічної ситуації на селі шляхом: створення і розвитку промислів і виробництв в сільських регіонах; диверсифікації сільськогосподарського виробництва як передумови розширення можливостей реалізації людських здібностей; реалізації демографічної політики щодо стимулювання народжуваності. 
В роботі обгрунтована необхідність державного втручання у процеси формування можливостей відтворення людського капіталу на ринку праці шляхом встановлення гарантованого рівня оплати праці, який би забезпечував якісне відтворення робочої сили.
2. Кадрове забезпечення аграрного сектора економіки як основа формування людського капіталу АПК. На основі емпіричних досліджень виявлені і спрогнозовані основні тенденції в забезпеченості агроформувань спеціалістами як підгрунтя для розробки організаційно-методичного механізму кадрового забезпечення сільського господарства. 
Забезпеченість організації кадрами в оптимальній кількості і належної якості за різних соціально-економічних систем розвитку суспільства є необхідною першочерговою передумовою досягнення її цілей. За останні десять років через різні причини (майже двократне падіння обсягів виробництва, погіршення соціально-економічних умов і загострення демографічної ситуації) відбулося не лише абсолютне скорочення чисельності сільськогосподарських працівників з 4881 тис. у 1990 р. до 2131 тис. у 2001 р., але й значно погіршився їх якісний склад. Виявлені тенденції у забезпеченні аграрного сектора спеціалістами на державному і регіональному рівнях є майже тотожними, хоча і мають деякі відмінності. Негативний вплив на процес формування і реалізацію людського капіталу мають: змінюваність керівників сільськогосподарських підприємств, яка зросла з семи відсотків у 1990 р. до 17 відсотків в 2002 р. (для Росії відповідні показники складають 10 і 18 відсотків, а в деяких регіонах досягла 35 відсотків); зниження освітнього рівня керівників з 93,4 відсотків до 85,1 відсотків з вищою освітою; зростання серед них частки осіб пенсійного віку – з 2,8 відсотків до 5,0 відсотків (з одночасним зростанням питомої ваги молодих керівників (віком до 30 років) з 1,6 до 3,2 відсотків); зростання плинності кадрів в АПК у 2,3 рази; практична відсутність поповнення підприємств випускниками аграрних вузів тощо. В цілому найбільша кількість керівників і спеціалістів мають середню спеціальну освіту (53,1 відсотків), 31,9 відсотків мають вищу освіту, а 15 відсотків є практиками. Аналіз показав, що відбувається зниження забезпеченості агроформувань фахівцями з управління, що зумовлене: зменшенням їх розмірів; орієнтацією ефективно функціонуючих підприємств на отримання управлінських послуг з боку дорадчих фірм та економію управлінських витрат; неефективністю мотиваційного механізму в АПК; погіршенням соціальної сфери села і демографічних процесів. Залишається високою питома вага керівників, які мають технологічну підготовку (агрономи – 32 відсотки; інженери – 21 відсоток; зооінженери – 14 відсотків; економісти – вісім відсотків, бухгалтери – 1,5 відсотки; інші спеціальності – 5,5 відсотків). Встановлено, що кадрове забезпечення здійснюється стихійно, а не цілеспрямовано. Спостерігається загальний дефіцит професійно відібраних, освічених керівників всіх рівнів і спеціалістів. Для деяких категорій фахівців в роботі обґрунтовані прогнозні тренди на найближчу перспективу з урахуванням виявлених тенденцій, особливостей і процесів, які матимуть місце у найближчій перспективі: сумісництво професій і посад як форма організації управлінської праці, розширення зон обслуговування, збільшення обсягу робіт, що виконуються з меншою чисельністю персоналу, а також перевищення науково обґрунтованих нормативів навантаження в приватних агроформуваннях. 
Для виявлення залежності між рівнем забезпеченості сільськогосподарських підприємств спеціалістами різних рівнів управління і напрямів (бухгалтери, економісти, ветеринари, агрономи, зооінженери, механіки) і факторами, які його обумовлюють, нами були розроблені і вирішені 13 кореляційно-регресійних моделей. Так, кореляційно-регресійна модель виявлення залежності кількості головних економістів від середньорічної чисельності працівників та обсягів валової продукції у співставних цінах отримала вигляд:
Y = 288,35 + 0,0022 Х1 – 0,1087 Х2,    (1)
де Y – кількість економістів, чол.;
Х1 – середньорічна чисельність працівників, чол.;
Х2  – валова продукція у співставних цінах, грн.
Коефіцієнт кореляції дорівнює 0,971, що свідчить про достатньо високий зв’язок включених у модель факторів. Коефіцієнт детермінації, що дорівнює 0,942, показує, що 94,2 відсотків змінюваності кількості головних економістів зумовлюється середньорічною чисельністю працівників в агроформуваннях та обсягами валової продукції у співставних цінах. Критерій Фішера дорівнює 4,6, що підтверджує достовірність отриманих результатів.
З метою розробки організаційно-методичного механізму кадрового забезпечення нами були проаналізовані існуючі методичні підходи до нормування і обгрунтування потреби у фахівцях аграрної сфери як у вітчизняній, так і зарубіжній практиці: методи мікроелементного, аналітичного, статистичного нормування, метод експертного нормування і нормативний метод з використанням екстраполяції; також застосовувались такі нормативи: норма часу, норма виробітку (навантаження), норма керованості, норма обслуговування, норма часу обслуговування (норматив чисельності, типові штати). В роботі визначені критерії обгрунтування потреби регіонів для більшості спеціалістів аграрної сфери. Так, потреба у фахівцях бухгалтерського напрямку зумовлюється як кількістю сільськогосподарських підприємств, так і їх розмірами (у першу чергу чисельністю працюючих). При розробці критеріїв нами також враховувалися організаційні форми ведення бухгалтерського обліку у фермерських господарствах: шляхом сумісництва посад; отримання цього виду послуг від консалтингових (аудиторських) фірм; залучення бухгалтерів, які працюють в інших організаціях, на договірній основі; використання бухгалтерів-практиків, які не зайняті в суспільному виробництві і не зареєстровані як суб’єкти підприємницької діяльності. Для інших категорій фахівців (маркетологів, економічного, агрономічного, зоотехнічного та інженерних напрямків), головних і галузевих спеціалістів при розробці критеріїв нами обиралися і враховувалися інші фактори та особливості. Як одна з важливих умов ефективної системи формування, розвитку і реалізації людського капіталу в АПК, нами розроблена і покладена в основу організаційно-методичного механізму кадрового забезпечення сільського господарства управлінська вертикаль згідно освітньо-кваліфікаційних рівнів підготовки спеціалістів аграрної сфери, яка на рівні аграрного підприємства включає: власника підприємства; орган (особу), якому делеговане право здійснення оперативного управління діяльністю організації; керівників функціональних служб, їх працівників; керівників виробничих підрозділів. В роботі обгрунтовано необхідність законодавчого врегулювання розміщення спеціалістів на певних рівнях управлінської вертикалі в аграрному секторі економіки і здійснення контролю за дотриманням цих вимог на етапі створення організаційних структур – реєстрації їх як суб’єктів підприємницької діяльності. 
Удосконаленню кадрового забезпечення як основи формування людського капіталу АПК також сприятиме:
•	поліпшення підготовки сучасних менеджерів, здатних ефективно управляти підприємствами ринкового типу;
•	посилення економічної освіти та управлінської підготовки студентів неекономічних спеціальностей;
•	покращення організації проходження виробничої практики шляхом виділення модельних господарств і активізації навчального процесу, що в комплексі підвищить якість і конкурентоспроможність фахівців.
3. Розвиток соціальної сфери сільських регіонів як передумова формування та використання людського капіталу АПК. У розділі досліджуються тенденції розвитку соціальної інфраструктури села, обгрунтовано взаємозв’язок розвитку людського і соціального капіталів у сільських регіонах, визначено механізм управління соціальним розвитком регіонів.
Соціальна інфраструктура села виконує певні економічні, політичні і соціальні функції. Зокрема, соціальна функція соціальної сфери села полягає у збереженні і розвитку людського капіталу сільського населення і кожної людини як особистості; ця функція органічно поєднується з її економічною функцією – створенням сприятливих умов для виробництва матеріальних благ. Результати проведених досліджень дають підстави стверджувати, що соціальний розвиток сільських населених пунктів безпосередньо впливає на результати господарювання, прибутковість агроформувань. Також обгрунтовується доцільність формування збалансованого співвідношення економічної і соціальної складових суспільного розвитку сільських регіонів. 
Трансформація економічних відносин і становлення різних організаційно-правових форм господарювання зумовили загострення як традиційних, так і виникнення багатьох нових проблем в сільських регіонах: погіршення якості життя сільського населення, прогресуючі явне і приховане безробіття, скорочення тривалості життя, підвищення показників захворюваності і смертності сільського населення, подальший занепад і руйнування соціальної інфраструктури села, вимирання цілих населених пунктів (припинення їх офіційного функціонування з причини відсутності мешканців) та ін. 
Сучасний рівень народжуваності в сільській місцевості є найнижчим за весь повоєнний період в Україні. У 1996-2001 рр. у 3,1 тис., або 10,7 відсотках сільських поселень, не народилося жодної дитини; у кожному п’ятому селі немає дітей, підлітків і молоді до 28 років. Серед країн, розташованих на території колишнього Радянського Союзу, загальний коефіцієнт народжуваності, що є нижчим, ніж в Україні, спостерігається лише в Латвії та Естонії. Станом на 1.01.2003 р., у 2901 сільському населеному пункті (що становить більше 10 відсотків їх кількості в Україні) не було жодної дитини віком до п’яти років. Найгірша ситуація спостерігається в сільських регіонах Сумської, Чернігівської, Полтавської і Харківської областей.
Оплата праці в сільському господарстві втратила свою стимулюючу роль у зростанні продуктивності праці, відтворенні та реалізації людського капіталу; в останні роки вона виконує лише облікову функцію. 
У найбідніших сільських сім’ях витрати на харчування складають 80-100 відсотків сукупного доходу. У 2000 р. частка грошових витрат українських домогосподарств на продовольчі товари становила 62,7 відсотків, у 2001 р. –59,8 відсотків, а в 2002 р. – 57,6 відсотків, що може характеризувати життя (згідно загальновизнаної класифікації) як існування на межі голодування. Недостатнє харчування ставить під загрозу не лише фізіологічний, але й розумовий розвиток трудових ресурсів – як наявних, так і потенційних (дітей та підлітків), що складає основу таких елементів людського капіталу, як здоров’я та інтелектуальні здібності. 
Зазначені обставини зумовлюють об’єктивну необхідність виділення соціально-відтворювальної (демографічної) функції в системі формування людського капіталу аграрної сфери країни, вказуючи на невідкладну необхідність визнання її як пріоритетної у соціально-економічній політиці держави.
Встановлено, що сільська соціальна інфраструктура області зазнає таких же негативних тенденцій, які спостерігаються в цілому по Україні. Так, у 2002 р. у 1493 сільських населених пунктах Сумської області функціонував 261 дитячий садок, тобто вісімдесят відсотків сіл не мала дитячих дошкільних закладів, і лише кожна четверта дитина дошкільного віку відвідувала дитячий садок. Тільки за останні п’ять років у Сумській області припинили свою діяльність майже половина бібліотек, 99 відсотків наявних кіноустановок і 98 відсотків підприємств побуту. Це свідчить про зниження можливостей задоволення соціальних і духовних потреб сільського населення, що підтверджується результатами емпіричних досліджень діяльності 72 підприємств трьох природнокліматичних зон Сумської області (полісся, перехідної і лісостепової), які виявили деякі відмінності у вирішенні соціально-економічних проблем сільських мешканців. Призупинення функціонування об’єктів соціальної інфраструктури в селах області зумовило, з одного боку, появу більше 75 відсотків зареєстрованих безробітних, а з іншого – негативний вплив як на процес розвитку складових людського капітулу, так і на результати фінансово-господарської діяльності підприємств різних організаційно-правових форм. Виявлено також зниження рівня соціальної відповідальності суб’єктів господарювання, що характеризується негативними змінами у соціальних послугах, які надаються агроформуваннями. Так, у сільгосппідприємствах поліської зони ці витрати зведені до мінімуму (через відсутність коштів соціальні об’єкти практично не функціонують). Більш сприятлива ситуація склалася в сільських регіонах перехідної та лісостепової зон, але й її можна охарактеризувати як кризову. Більшість керівників вважають, що в умовах самоусунення держави від виконання властивих для неї соціальних функцій по задоволенню соціальних потреб сільського населення допомога агроформувань у цьому напрямку є єдиною можливістю збереження накопиченого роками людського капіталу в сільських поселеннях. У трансформаційній економіці сільськогосподарські підприємства виступають економічним і соціальним буфером при державних реформаціях. Проте, вони мають розглядатися в якості партнерів при плануванні і впровадженні заходів з розвитку сільських територій. 
Вивчення інтеграційних процесів в аграрній сфері європейських країн показує, що в умовах зростання рівня життя і зниження витрат населення на харчування агровиробники змушені організовуватися для отримання доступу до ресурсів, створюючи передумови для розвитку соціального капіталу. Ми схиляємося до думки, що соціальний капітал формується горизонтальними об’єднаннями людей і складається із соціальних мереж та відповідних норм, які визначають продуктивність суспільства, виступаючи як виробничий ресурс. Соціальний капітал також відноситься до індивідів, пов’язуючи і взаємодоповнюючи характеристики індивіда та організації шляхом здійснення комунікаційних процесів. Дослідження підтвердили вплив соціального капіталу на індивідуальну продуктивність. Встановлено, що вищий рівень розвитку людського капіталу в сільських регіонах формує більш продуктивні міжособистісні відносини, які можуть виступати як нематеріальні активи, виступаючи фактором соціально-економічного розвитку сільських регіонів. 
У розвинених країнах держава першочергово фінансує соціальний розвиток регіонів з ефективним виробництвом, створюючи належні умови для задоволення всебічних потреб працівників, відтворення і подальшого розвитку людського капіталу сільського господарства, виступаючи гарантом функціонування сільських районів і зберігаючи сформовані століттями культурні ландшафти. Обов’язок держави полягає у вирівнюванні умов функціонування сільського господарства з умовами функціонування інших галузей народного господарства, а також у вирівнюванні соціального стану сільськогосподарських та інших працівників.
Автор обгруновує необхідність запровадження комплексної системи удосконалення управління розвитком регіону, що полягає у здійсненні таких заходів:
•	визнання на законодавчому рівні проблеми соціально-економічного розвитку сільських регіонів як державної; 
•	визначення та окреслення на законодавчому рівні окремих сільських регіонів, що потребують першочергової підтримки;
•	розвиток соціальної інфраструктури села слід здійснювати за рахунок державних коштів першочергово в тих регіонах, де частину витрат (наприклад, до 20 відсотків) можуть взяти на себе місцеві органи;
•	формування зацікавленості підприємницьких структур у сприянні соціальному облаштуванню сільських територій;
•	розробка програми розвитку промислових підприємств і промислів в сільських регіонах;
•	розширення на законодавчому (комунальному) рівнях і закріплення соціальної відповідальності суб’єктів господарювання;
•	удосконалення механізму кредитного обслуговування агровиробників шляхом надання кредитів банками з широким спектром пільгових умов з визначенням державою пріоритетів в їх використанні, а також через створення і розвиток кредитних спілок;
•	визначення на законодавчому рівні мінімальної погодинної оплати праці в сільському господарстві, що б забезпечувала нормальне відтворення робочої сили, співвідносилася із зарплатою в інших галузях економіки і складала б матеріальну основу задоволення інших потреб людини в розвитку її капіталу (освіта, здоров’я, дозвілля);
•	формування соціальної відповідальності населення через підтримання обрядів і традицій, проведення культурних заходів, спрямованих на усвідомлення населенням проблем розвитку територій та необхідності їх облаштування.
Центральним елементом цієї системи (як і кожної системи управління взагалі) має стати людина – носій людського капіталу організації, регіону, галузі, країни. 
4. Роль менеджменту сільськогосподарських підприємств в ефективному управлінні людським капіталом АПК. У розділі обгрунтувана роль керівників і спеціалістів агроформувань у розвитку і використанні людського капіталу. 
В роботі викладені результати багаторічних досліджень автора щодо ролі менеджменту в ефективному функціонуванні сільськогосподарських підприємств різних організаційно-правових форм господарювання, які стали підставою для характеристики якості менеджменту як заходу, що забезпечує  ефективне функціонування підприємства за певних макроекономічних умов. Якщо вихід продукції підприємств в залежності від ресурсів та макроекономічних показників характеризується виробничою функцією f, то тоді:
Yn = f (X, L, E),  (2)
де Yn – нормативне значення виходу продукції даного підприємства в залежності від визначених факторів;
X характеризує кількість ресурсів, які використовуються даним підприємством;
L характеризує локальні аспекти місця розташування підприємства (наближеність до ринків збуту і постачання, кліматичні і природні умови тощо);
E характеризує зовнішнє макроекономічне середовище даної сукупності підприємств.
Тоді, якщо фактичному виходу продукції відповідає величина Ya, то ми можемо визначити M – міру впливу менеджменту на вихід продукції порівняно із середнім рівнем менеджменту:
M = Ya – Yn,  (3)
а коефіціент якості менеджменту визначемо за формулою:
Kmng = Ya / Yn.   (4)
Володіючи специфічним людським капіталом, керівники сільськогосподарських підприємств мають можливість реалізувати його, отримавши за це належну винагороду саме в аграрній сфері, що є одночасним стимулом для покращення якості і результативності управління. Ці стимули можна суттєво підсилити, якщо прийняти відповідні заходи інституційного характеру: шляхом навчання управлінського персоналу основним методам виробничого і фінансового менеджменту, лідерству, мотивації високої якості менеджменту та інституціоналізації цієї мотивації, створення спілки професійних аграрних менеджерів, яка б на добровільних засадах здійснювала атестацію своїх членів, організовуючи їх перенавчання.
На основі застосування експертного методу аналізу нами були досліджені якісні характеристики керівників вищої ланки управління, зокрема їх вміння приймати управлінські рішення, розв’язувати конфлікти і виявляти резерви вдосконалення управління. Результати дослідження дали підстави виділити три групи керівників: ті, які готові швидко сприймати і запроваджувати нововведення; з обмеженим сприйняттям нововведень; із слабкою, і навіть негативною реакцією на інновації та інноваційні управлінські підходи.
Оцінка якісних характеристик керівників з точки зору їх здатності до формування і розвитку людського капіталу своїх організацій показала, що найменш розвиненими є здібності керівників щодо використання нововведень; нерозвиненим є творчий підхід, тобто присутній у деякій мірі консерватизм (61,8 балів із 100 можливих); недостатніми є знання і використання сучасних управлінських підходів у повсякденній діяльності (62,9 балів), а також наголос на постійному професійному особистому розвитку, у т.ч. і через самовдосконалення (65,4 бали). Найвищу оцінку отримало вміння управляти в умовах, що склалися (80,6 балів).
У роботі викладені результати вивчення рівня соціально-психологічного клімату колективу, проведеного із застосуванням соціометричного методу дослідження, а також щодо його впливу на результати діяльності первинних підрозділів агроформувань, що віддзеркалюють результати реалізації людського капіталу.
На основі отриманих відповідей була складена соціометрична матриця, що дозволила визначити рівень, коефіцієнти згуртованості та інтегративності колективу. Підтверджено висновок про те, що, за інших рівних умов, сприятливий стан соціально-психологічного клімату забезпечує приріст продуктивності праці на 15 відсотків, а несприятливий стан обумовлює її зниження на 30 відсотків.
Автор викладає результати детального дослідження стилю менеджменту, сприймаючи його як сукупність прийомів і методів, які постійно застосовуються керівником при вирішенні питань з управління організацією, виділяючи при цьому як найбільш поширені інструменти, так і такі, що найбільшою мірою сприяють формуванню та реалізації людського капіталу підлеглих. Автор досліджує такі стилі управління: німецький; англійський; японський; авторитарний; демократичний; ліберальний; управління за теоріями “X”, “Y”, “Z”; інтегрований; патерналістський тощо, виділяючи відмінності, переваги та недоліки, а також фактори їх застосування.
Проведена оцінка керівників агроформувань і підприємств АПК шляхом опитування їх підлеглих дозволила зробити висновок, що найбільш сприятливою для розвитку і реалізації людського капіталу у колективах є модель такого стилю управління, який би забезпечував поєднання демократизму, інноваційного підходу в управлінні та орієнтації на ефективне використання людських ресурсів (рис. 2).

Рис. 2. Модель оптимальних орієнтацій керівників агроформувань 
щодо розвитку людського капіталу їх організацій
На основі вивчення зарубіжного досвіду ефективного управління сільськогосподарськими підприємствами в роботі доведено, що основними визначальними факторами успіху є: державне регулювання та підтримка розвитку сільського господарства, формування стратегії розвитку підприємства, адаптація структур управління до ринкових умов господарювання, управління збутом продукції, диференціація виробництва, готовність до сприйняття інновацій, а головне – турбота про людський капітал, його відтворення, накопичення і розвиток, що в кінцевому рахунку забезпечує поступальний розвиток суспільства.
5. Особисті селянські господарства населення як основа відтворення людського капіталу. Розділ містить викладені автором підходи до розуміння сутності і класифікації господарств населення, а також висвітлює їх роль у процесі відтворення людського капіталу сільського господарства. 
З початком формування ринкових відносин і з поглибленням аграрної кризи кількість особистих селянських господарств стрімко збільшувалась, а чисельність зайнятих в них (як і обсяги виробництва) зростала. Характеризуючи сутність особистого селянського господарства в Україні та інших країнах пострадянського простору, ми сприймаємо і розглядаємо його як форму організації самозабезпечення сім’ї всім необхідним для задоволення матеріальних і нематеріальних її потреб. 
На основі визначених автором основних критеріїв класифікації особистих селянських господарств в роботі охарактеризовані особисті селянські господарства сільського населення:
•	перша група – господарства з найбільш слабким потенціалом; у своєму складі мають одного-двох непрацюючих пенсіонерів; володіють 0,25-0,6 га землі; характеризуються широкою спеціалізацією; виробництво продукції здійснюється з метою задоволення власних потреб у продуктах харчування; особисте селянське господарство є важливим додатковим (крім пенсії) джерелом існування;
•	друга група – господарства із середнім потенціалом; у своєму складі мають двох-трьох осіб зрілого і похилого віку; володіють 0,5-1,0 га землі; виробництво продукції широкої спеціалізації; ведення господарства здійснюється з метою повного самозабезпечення сім’ї продуктами харчування і часткової реалізації їх на ринку (інколи – на місці, або вздовж доріг); доход від особистого господарства є додатковим джерелом поповнення сімейного бюджету і підвищення забезпеченості сім’ї;
•	третя група – господарства з високим потенціалом, які у своєму складі мають осіб молодого і середнього віку, а також їх дітей чи батьків; обробляють 0,6-2,0 га землі; глибше виражена спеціалізація виробництва; головною метою ведення таких господарств є їх орієнтація на реалізацію продукції для задоволення зростаючих матеріальних і духовних потреб всіх членів сім’ї.
На початок 2002 р. майже 45,0 відсотків домогосподарств у міських поселеннях мали у користуванні земельні ділянки, тобто вели особисте селянське господарство. Звичайно, головною їх відмінністю є розмір ділянки в обробітку (від 0,05 до 0,25 га). Середня площа землі, яку використовує одне домогосподарство у міських поселеннях України, становить 11,1 соток. Особисті господарства міського населення також можуть бути представлені двома групами:
•	перша група – господарства населення, що мешкає у комунальних квартирах, має дачні ділянки розміром 0,05-0,1 га, вирощує овочі і фрукти переважно для особистого споживання;
•	друга група – господарства населення, що мешкає у приватних будинках (в місті та передмісті); площа земельної ділянки складає 0,08-0,25 га; спеціалізуються на виробництві ранніх овочів, фруктів, ягід, яєць, молока кіз, вирощуванні квітів; такі господарства орієнтовані на часткове споживання і реалізацію на ринку значної частини продукції.
Автор приходить до висновку, що особисті господарства є своєрідним обов’язковим атрибутом життя і побуту переважної частини населення країни (62,6 відсотків усіх домогосподарств), заслуговують на їх визнання, дослідження і визначення ролі для формування та розвитку людського капіталу. Середня площа земельної ділянки особистого господарства, що використовується для вирощування продукції лише для задоволення власних потреб, в сільській місцевості складає 37,8 соток, а у міських поселеннях – 10,2 сотки. Можливість ведення особистого селянського господарства як товарного виробництва зумовлюється також розмірами земельної ділянки.
Прогнози щодо того, що виробництво валової продукції сільського господарства України продовжуватиме переходити з господарств суспільного сектора у господарства населення, не підтверджуються: питома вага валової продукції господарств населення у структурі виробництва знизилася з 59,8 відсотків у 1999 р. до 54,3 відсотків у 2002 р. 
У першу чергу, це пов’язано з тим, що виробництво основного виду вітчизняної сільськогосподарської продукції – зерна – здійснюється у господарствах суспільного сектора, а по інших видах продукції основними виробниками є господарства населення. У той же час, за останнє десятиріччя швидкими темпами виросло поголів’я худоби в особистих селянських господарствах: корів – на 34,2 відсотків, свиней – на 14,9 відсотків, овець і кіз – на 33,8 відсотків, коней – більш ніж у десять разів, а в господарствах суспільного сектора поголів’я тварин зменшилось, відповідно, у 2,5; 3,5; 8,7 та 1,8 разів.
Дослідження перспектив розвитку особистих селянських господарств у контексті їх значення для формування, розвитку і реалізації людського капіталу дає підстави стверджувати, що в існуючому вигляді їх слід сприймати як тимчасовий вихід із складного економічного стану для забезпечення зайнятості і виживання більшості сільських і певної кількості міських сімей. Праця у господарствах населення забезпечує виживання людям з низькими доходами; вона не має попиту на ринку праці, не окупається продукцією, тобто її оцінка за категоріями ринкової економіки є неможливою і неприйнятною. За умови виникнення інших можливостей альтернативного застосування (прикладання) праці і підвищення реальних доходів населення кількість такої праці буде скорочуватися, а при достатньо високому рівні доходності в інших сферах може бути зведена до мінімуму. Не можна вважати нормальним, прогресивним явищем те, що 97,7 відсотків сільського та 45,0 відсотків міського населення самостійно вирішують проблему забезпечення всіма видами продукції, включаючи її вирощування, транспортування, переробку, зберігання, оскільки це: відволікає зайнятих в особистих селянських господарствах від участі у суспільному виробництві; спричиняє їх професійну дискваліфікацію і зниження рівня людського капіталу в цілому; не сприяє науково-технічному прогресу суспільства в цілому.
В роботі наведені характеристика і значення господарств населення за умов різного рівня розвитку економіки (командно-адміністративної, перехідної, ринкової) для формування і розвитку людського капіталу АПК. Так, переважаючими мотивами ведення домогосподарств у командній економіці були економічні мотиви (покращення забезпечення деякими видами продукції і незначні надходження до бюджету). У транзитивній економіці домогосподарство стало місцем застосування робочої сили, захисту від невизначеностей перехідного періоду. Воно забезпечує відтворення людського капіталу не лише з позиції повернення матеріальних витрат, необхідних для цього, але й з позиції соціального значення – формування його якісних характеристик. Воно відіграє важливу роль як суб’єкт суспільних соціально-економічних відносин у процесі відтворення людського капіталу (рис. 3).

Рис. 3. Процес відтворення людського капіталу сільського господарства
У ринковій економіці важливою проблемою є постійне дослідження стану ринку праці з метою найвигіднішої реалізації людського капіталу. При цьому в країнах з розвиненою ринковою економікою домогосподарства, розташовані у сільській місцевості, необов’язково реалізуватимуть свій капітал в аграрній сфері. 
Ефективність реалізації людського капіталу зумовлюється його специфічністю. Тобто, лікарям, вчителям та іншим володарям специфічного несільськогосподарського людського капіталу, які мешкають в сільських регіонах, зовсім необов’язково вести особисте селянське господарство; вони можуть реалізувати свій людський капітал так, щоб забезпечити його відтворення, подальше накопичення і зростання. З іншого боку, чим менш специфічним є людський капітал, тим більш обґрунтованою для його володаря є необхідність ведення домашнього господарства. 
Проте, роль державного регулювання у плані забезпечення умов для повноцінного відтворення людського капіталу в ринковій економіці є незаперечною. Держава меншою мірою впливає на можливості формування, розвитку і реалізації людського капіталу; проте, вона виступає своєрідним гарантом угод на ринку праці (через трудове законодавство) та отримання життєво необхідних соціальних гарантій (через соціальне і пенсійне законодавство).
В умовах транзитивної економіки людський капітал найбільшою мірою знецінюється і, відповідно, не має можливостей відтворюватися і накопичуватися. Саме тому домашнє господарство як окремий суб’єкт соціально-економічних відносин у перехідній економіці найбільше сприяє процесу збереження і відтворення людського капіталу в сільському господарстві. 
6. Перспективи розвитку людського капіталу АПК в інституційній економіці України. Розділ представляє рекомендаційну частину дослідження, в якій запропоновано модель стратегічного менеджменту людського капіталу, доведено вплив людського капіталу на продуктивність праці та обгрунтовано необхідність інвестування в людський капітал як фактор економічного зростання АПК.
На основі результатів проведеного дослідження запропонована система управління людським капіталом, що має бути складової кадрової політики яка, у свою чергу, є невід’ємною частиною соціально-економічної політики держави, органів галузевого і регіонального управління та господарської політики суб’єктів господарювання. Кадрова політика на макрорівні визначає цілі і стратегію управління трудовими ресурсами в суспільстві, а на мікрорівні – систему взаємовідносин між організацією із зовнішнім середовищем (ринком праці) та її наявним і потенційним персоналом щодо формування і використання його людського капіталу (рис. 4).
Враховуючи важливість розв’язання досліджуваної проблеми, автором розроблена модель стратегічного менеджменту людського капіталу, що має висвітлювати всі можливі заходи на макро- і мікрорівнях з метою досягнення прогресу у стратегічному управлінні людським капіталом. 
Запропонована модель складається з наступних елементів:
•	факторів критичного успіху, які втілюють у собі підхід до менеджменту людського капіталу, що базується на фактичних даних, фокусується на стратегічних результатах і містить відповідні принципи та цілі;
•	напрямків розвитку людського капіталу, що вказують не лише на необхідність вжиття конкретних заходів, але й на відповідний образ мислення, що має домінувати при відповідних підходах до управління людським капіталом.

Рис. 4. Схема комплексної системи управління людським капіталом 
як складова кадрової політики
Визначено вісім факторів критичного успіху, які організовані у пари та відповідають чотирьом основним проблемам формування людського капіталу: розвиток лідерства; стратегічне планування людського капіталу; визнання, розвиток і збереження таланту; створення організаційних культур, орієнтованих на результат.
Всі наведені фактори критичного успіху відображають два принципи, які є центральними у менеджменті людського капіталу:
•	люди є активами, чию цінність можна підвищити шляхом інвестицій, метою яких є максимізація прибутку (віддачі коштів) з відповідним ризик-менеджментом;
•	підходи до управління людським капіталом в організації мають розроблятися, запроваджуватися та оцінюватися за допомогою критерію ступеня сприяння організації у досягненні результатів та реалізації її місії.
Для кожного з восьми факторів критичного успіху наведені відповідні три рівні управління людським капіталом в залежності від усвідомлення його значущості.
У результаті дослідження встановлено, що суб’єктом, першочерговим носієм інтелектуального продукту як товару є людина. Для його придбання (оновлення, поповнення) приймається рішення щодо інвестування у власну здатність отримувати доход, тобто в людський капітал. В сучасну епоху освітня детермінанта нарощування людського капіталу є фактором конкурентоспроможності на ринку праці, головним чинником економічного зростання, забезпечення соціально-економічного добробуту держави.
Виявлені соціально-економічні і демографічні тенденції розвитку в АПК характеризуються як необнадійливі і можуть бути покращені за допомогою цілеспрямованої політики інвестування в людський капітал.
Державне регулювання має здійснюватися стосовно всіх необхідних аспектів формування людського капіталу сільського господарства; воно має бути обов’язковим (з метою забезпечення необхідних можливостей його відтворення і розвитку) і в системі реалізації та оцінки людського капіталу. 
Комплексна система інвестування в людський капітал сільського господарства має включати правові, економічні і соціальні аспекти його відтворення. Для забезпечення позитивних змін необхідними є: законодавче визнання даної проблеми та прийняття Закону "Про відтворення людського капіталу”; підпорядкування всієї систему ціноутворення в Україні в залежності від ціни робочої сили; врегулювання мінімальної вартості робочої сили з огляду на можливості повноцінного відтворення людського капіталу; удосконалення системи підготовки, розподілу, закріплення висококваліфікованих кадрів у сільськогосподарському виробництві та постійного їх навчання; реалізація програм з урахуванням гендерного аспекту у формуванні людського капіталу взагалі.
В роботі обгрунтовується приоритетна значущість людського капіталу для зростання продуктивності праці порівняно з науково-технічним прогресом, механізацією, автоматизацією та іншими чинниками. Викладені результати дослідження (проведеного за даними по 165 сільськогосподарських підприємствах) впливу рівня освіченості управлінських кадрів на результати їх діяльності підтверджують наші висновки. Розв’язання кореляційно-регресійної моделі показало, що до 25 відсотків виходу валової продукції у розрахунку на 100 га сільськогосподарських угідь зумовлюється забезпеченістю господарства кадрами вищої кваліфікації. За результатами вирішення іншої задачі виявлена залежність між рівнем забезпеченості господарств бухгалтерами вищої кваліфікації і показником продуктивності праці – обсягом виробництва валової продукції у розрахунку на одного середньорічного працівника. Встановлено, що вищий рівень освіти працівників облікових служб забезпечує зростання продуктивності праці в господарствах вибірки на 13 відсотків.
Для забезпечення та реалізації системи постійного навчання як фактора розвитку людського капіталу необхідна мотивація: на рівні індивіда – усвідомлення мети навчання, впливу його результатів на задоволеність працею, на кар’єру, збільшення матеріальної винагороди за працю; на рівні підприємства – створення сприятливих для навчання умов, підтримка з боку керівництва, визнання досягнень особи, яка навчається; на макрорівні – підвищення престижу освіти та освіченості.

ВИСНОВКИ
Результатом дослідження є розв’язання  актуальної наукової проблеми щодо формування та розвитку трудових ресурсів як складової капіталу АПК. Основні результати і висновки зводяться до наступного:
1.	Теоретично обгрунтовано новий напрямок наукових досліджень, що полягає в застосуванні категорії людського капіталу у процесі аналізу, оцінки та характеристики системи формування і розвитку трудових ресурсів АПК як такої, що більшою мірою віддзеркалює процеси і перетворення, що відбуваються з людськими ресурсами організацій, регіону, країни. 
2.	Під людським капіталом розуміємо капітал, сформований людиною завдяки її освітньому рівню, кваліфікації, знанням, досвіду, містить природжені (фізичні та інтелектуальні) здібності, таланти, які є підставою для його накопичення і розвитку, і який може забезпечувати віддачу (доход). Основними складовими людського капіталу є здоров’я (тривалість життя), рівень освіти (кваліфікація, знання) і добробут (рівень життя). Специфічність людського капіталу визначається можливістю його використання у певному місці у визначений час. 
3.	Аналіз теоретико-методологічних основ формування і розвитку трудових ресурсів як складової капіталу АПК дозволив виявити найбільш вагомі і визначальні передумови розвитку людського капіталу: правовий, економічний, соціальний і демографічний аспекти; мотиви і мету з точки зору окремого індивіда та суспільства в цілому.
4.	На підставі аналізу кадрового забезпечення аграрного сектора економіки встановлено, що його погіршення зумовлюється зростанням плинності кадрів, підвищенням змінюваності керівників і спеціалістів, погіршенням їх освітніх характеристик, відтоком висококваліфікованих працівників, відсутністю дієвого мотиваційного механізму в сільському господарстві. 
5.	За допомогою кореляційно-регресійного аналізу виявлено вплив різних чинників на рівень забезпеченості сільськогосподарських підприємств спеціалістами різних напрямків. Прогнозні тренди на найближчу перспективу характеризуються подальшим зниженням кількості працівників і спеціалістів, управлінських витрат, переміщенням управлінських кадрів з агроформувань в сучасні дорадницькі інститути, підвищенням вимог до кваліфікації працівників, зниженням чисельності сільського населення і поглибленням демографічної кризи на селі. 
6.	Розроблено організаційно-методичний механізм кадрового забезпечення сільського господарства шляхом опрацювання існуючих методичних підходів до планування і визначення потреби у спеціалістах, визначення критеріїв її обґрунтування з урахуванням змін у зовнішньому середовищі агроформувань.
7.	З метою забезпечення ефективного використання трудових ресурсів як складової капіталу АПК (людського капіталу АПК) необхідно законодавчо врегулювати питання розміщення спеціалістів на певних рівнях управлінської вертикалі у відповідності з їх освітньо-кваліфікаційним рівнем підготовки.
8.	Велика роль у вдосконаленні кадрового забезпечення АПК як основи формування його людського капіталу належить кадровій політиці, що є невід’ємною складовою соціально-економічної політики держави і частиною господарської політики всіх суб’єктів господарювання.
9.	Результати емпіричних досліджень підтверджують вплив соціального розвитку сільських регіонів на процеси формування, розвитку і реалізації людського капіталу АПК; зумовлюють необхідність виділення соціально-відтворювальної функції та визнання її як пріоритету державної соціально-економічної політики. Предметом особливої уваги у контексті економічних основ формування людського капіталу, що опосередковано формує національну безпеку країни, має стати вартість робочої сили в аграрній сфері.
10.	Реалізація соціальної відповідальності більшістю керівників агроформувань зумовлює, з одного боку, вилучення коштів з основного виробництва, а з іншого – збереження історично сформованих соціальних структур сільської місцевості, що забезпечує задоволення елементарних потреб сільського населення та виступає єдиною можливістю збереження і розвитку людського капіталу сільських поселень.
11.	На шляху до розширення світогосподарських зв’язків України та її євроекономічної інтеграції слід переходити на світові стандарти формування добробуту населення; необхідно розглядати село як соціально-територіальну підсистему, що виконує широкий спектр народногосподарських функцій (демографічну, культурну, рекреаційну, природоохоронну та ін.), створюючи можливість відтворення, накопичення і розвитку людського капіталу АПК.
12.	В основу формування ефективного механізму управління соціально-економічним розвитком сільських регіонів має бути покладена цільова комплексна програма стимулювання розвитку не лише соціальної сфери окремих регіонів, але й окремих видів продукції, створення промислових виробництв та промислів у сільській місцевості, залучення молоді і поліпшення демографічної ситуації на селі, що формує підґрунтя відтворення і розвитку людського капіталу АПК.
13.	Важливим чинником ефективного формування та реалізації людського капіталу виступає кваліфікований менеджмент агроформувань, що зумовлюється вмілим керівництвом та особистісними характеристиками керівників (здібностями щодо впровадження інновацій, творчим підходом, використанням сучасних управлінських підходів, орієнтацією на самовдосконалення і постійний професійний розвиток підлеглих).
14.	На основі застосування соціологічного і соціометричного методів дослідження первинних колективів агроформувань встановлено, що із зростанням колективізму, згуртованості, організованості, відповідальності зростає і результативність менеджменту, формуються більш сприятливі можливості як для розвитку людського капіталу організацій, так і для його реалізації.
15.	Стиль менеджменту, що представляє сукупність прийомів і методів, які постійно застосовуються керівником при вирішенні питань щодо управління організацією, є одним із визначальних факторів розвитку та реалізації якісних характеристик працівників – елементів людського капіталу (здоров’я, освіти, кваліфікації). Найбільш прийнятною є модель такого стилю управління, що забезпечує поєднання демократизму, інноваційного підходу в управлінні та гуманістичної орієнтації.
16.	Визначальними факторами ефективного управління зарубіжними сільськогосподарськими підприємствами є: державне регулювання і підтримка розвитку сільського господарства, формування стратегії підприємства, адаптація структур управління до ринкових умов господарювання, управління збутом продукції, диверсифікація виробництва, готовність до сприйняття інновацій, а головне – турбота про людський розвиток, що і забезпечує поступальний розвиток суспільства.
17.	В умовах транзитивної економіки особисті селянські господарства стали обов’язковим атрибутом життя і побуту значної частини міських та більшості сільських сімей. Особисте господарство є формою організації самозабезпечення сім’ї всім необхідним для задоволення матеріальних і нематеріальних її потреб. Воно включає в себе групу осіб, які, крім виконання ними обов’язкових суспільних завдань чи функцій (праця, навчання чи перебування на пенсії), опікуються додатковим виробництвом з метою збереження і відтворення людського капіталу.
18.	З метою характеристики стану і перспектив розвитку особистих господарств населення нами класифіковані та виділені їх окремі групи за певними критеріями: спеціалізацією, розміром земельної ділянки, орієнтацією на різний рівень збуту своєї продукції (повне споживання, часткове споживання з реалізацією надлишку на ринку, незначне споживання продукції з переважною її реалізацією на ринку).
19.	У контексті розвитку інституційної економіки та в умовах низького життєвого рівня значної частини населення саме особисті селянські господарства забезпечують відтворення людського капіталу, тобто формують надходження для відтворення робочої сили як здібності людського капіталу, забезпечуючи розвиток його якісних характеристик.
20.	Невизначеність і нестабільність інституційного середовища в умовах транзитивної економіки (інфляція, безробіття, низький рівень заробітної плати і соціальних трансфертів) підвищують роль особистих селянських господарств як окремих суб’єктів соціально-економічних відносин у формуванні людського капіталу. Проте, ставши деякою мірою альтернативою суспільному великотоварному сільськогосподарському виробництву, у подальшій перспективі суспільного розвитку та підвищення життєвого рівня населення в сучасному вигляді ці господарства не зможуть з ним конкурувати. Ведення господарств населення відволікає зайнятих в них від участі у суспільному виробництві, зумовлюючи їх професійну дискваліфікацію, що одночасно спричиняє зниження рівня людського капіталу сільського господарства в цілому, не сприяючи розвитку науково-технічного прогресу суспільства.
21.	Головним чинником економічного зростання в АПК і забезпечення соціально-економічного добробуту держави є інвестиції в елементи людського капіталу: освіту як стрижневий напрямок, що формує інтелектуальну базу суспільства; охорону здоров’я (для забезпечення умов фізіологічного відтворення робочої сили); системи соціального забезпечення; підвищення кваліфікації кадрів. Інвестування в людський капітал є комплексом заходів державної політики, спрямованої на покращення якості життя населення з метою розвитку його трудового, інтелектуального і творчого потенціалів.
22.	Модель стратегічного менеджменту людського капіталу включає, з одного боку, фактори його критичного успіху, що забезпечується управлінням, яке базується на фактичних даних, фокусується на стратегічних результатах, враховує відповідні принципи та національні цілі, а з іншого – напрямки розвитку людського капіталу, які вказують на відповідний образ мислення, що має домінувати при відповідних підходах в управлінні людським капіталом. Для кожного з восьми факторів виділяються три рівні управління в залежності від усвідомлення важливості даної проблеми.
23.	З метою забезпечення позитивних зрушень у плані збереження, відтворення і розвитку людського капіталу як в АПК, так і країни в цілому, вважаємо за необхідне прийняття відповідних законодавчих актів (Закону “Про відтворення людського капіталу”), який би ставив всю систему ціноутворення в залежність від ціни робочої сили, особливо у тих сферах, де ціни на продукцію є неспівставними з ціною робочої сили як основного джерела відтворення людського капіталу.
24.	Підвищенню рівня розвитку людського капіталу АПК мають сприяти система підготовки, розподілу і закріплення висококваліфікованих кадрів у сільськогосподарському виробництві шляхом виділення для проходження практики майбутніми спеціалістами модельних господарств з наданням їм прав щодо самостійної підготовки працівників через стажування з подальшим присвоєнням кваліфікації. Важливим є визнання значущості гендерного аспекту у формуванні людського капіталу.

Список опублікованих праць за темою дисертації

1.	Михайлова Л.І. Економічні основи формування людського капіталу в АПК. – Суми: Видавництво “Довкілля”. – 2003. – 326 с.  (Рецензія опублікована в журналі ”Регіональна економіка”, 2004,  №1, С. 255-257).
2.	Царенко О.М., Мельник С.І., Михайлова Л.І., Турчіна С.Г. Кадрове забезпечення АПК: Науково-виробниче видання. – Суми: Видавництво “Козацький вал”. – 2003. – 70 с. (розробка методичного підходу до обгрунтування  критеріїв визначення потреби регіонів у спеціалістах аграрної сфери; обгрунтована необхідність і запропонована управлінська вертикаль відповідно до освітньо-кваліфікаційних рівнів підготовки).
3.	Михайлов М.Г., Михайлова Л.І. Про забезпеченість сільського-подарських підприємств обліковими кадрами // Економіка України. – 1994. - № 12. – С. 77-79. (виявлення кількісного впливу рівня освіченості облікових кадрів на продуктивність праці і результати господарювання).
4.	Шапоренко В.Г., Михайлова Л.И., Нагаев В.М. Совершенствование системы управления сельскохозяйственными предприятиями в современных условиях // Анализ производственных возможностей и управления в агропромышленном комплексе: Сборник научных трудов Харьковського сельськохозяйственного института им. В.В. Докучаева. – Харьков. – 1994. – С. 90-95. (аналіз ефективності функціонування підприємств з різними структурами управління, розробка  алгоритму їх вдосконалення).
5.	Прокопишак К., Зінчук Т., Михайлова Л. Особливості розвитку побутового обслуговування сільського населення // Економічний вісник. – Львів: Львівський державний сільськогосподарський інститут. – 1996. – №2. – С. 127-129. (уточнені причини погіршення стану побутового обслуговування сільського населення).
6.	Михайлова Л.І. Кадровий менеджмент на підприємствах АПК // Вісник Сумського державного аграрного університету. Серія “Фінанси і кредит”. – 1997. – №2(3). – С. 28-31.
7.	Михайлова Л.І. Реформування сільськогосподарських підприємств: досвід ФРН і проблеми України // Економіка АПК. – 1998. – №5. – С. 51-55.
8.	Михайлова Л.І., Бізольд Х., Славкова О.В. Соціально-економічні проблеми розвитку сільських регіонів // Вісник Сумського державного аграрного університету. Серія “Фінанси і кредит”. – 1998. – №2(5). – С. 55-61. (визначена роль агроформувань в утриманні об’єктів соціальної інфраструктури села у трансформаційний період).
9.	Михайлова Л.І. Менеджмент як фактор ефективності виробництва / Проблеми сучасного менеджменту та маркетингу // Науковий вісник Національного аграрного університету. – К., 1999. – Вип. 14. – С. 130-134.
10.	Михайлова Л.І. Роль соціальної сфери села в формуванні ефективного механізму господарювання в АПК // Экономика и управление. – 2000. – №2-3. – С. 21-22.
11.	Тіллак П., Михайлова Л.І., Бізольд Х. Досвід управління соціальним розвитком сільських регіонів в Україні та ФРН // Регіональна економіка. – 2000. – №3. – С. 169-176. (аналіз соціального розвитку сільських регіонів в Україні та ФРН;напрямки використання досвіду).
12.	Михайлова Л.І. Стилі менеджменту: види та особливості їх формування // Проблеми економічної інтеграції України в Європейський Союз: європейські студії. Ч. 4 / Вісник Тернопільської академії народного господарства. – Тернопіль: “Економічна думка”. – 2000. – С. 76-79. 
13.	Михайлова Л.І. Особисті підсобні господарства населення в системі аграрних перетворень // Вісник Сумського державного аграрного університету. Серія “Фінанси і кредит”. – 2000. – №2(9). – С. 128-133.
14.	Михайлова Л.І. Формування та використання потенціалу особистих підсобних господарств // Проблеми ефективного функціонування АПК в умовах нових форм власності та господарювання: колект. монографія у двох томах. Т. 1 / За ред. П.Т. Саблука, В.Я. Амбросова, Г.Є. Мазнева. – К.: ІАЕ. – 2001. – С. 749-750.
15.	Бізольд Х., Михайлова Л.І. Сільськогосподарські підприємства – економічний та соціальний буфер сучасності // Вісник Сумського державного аграрного університету. Серія “Економіка та менеджмент”. – 2001. – №2. – С. 200-201. (аналіз впливу соціального розвитку села на результати діяльності агроформувань).
16.	Михайлова Л.І. Вдосконалення механізму управління соціально-економічним розвитком сільських регіонів // Збірник наукових праць Української академії державного управління при Президентові України / Державне управління та місцеве самоврядування. В 6-ти частинах. – Ч. 1 / за ред. Г.І. Мостового. –Х.: УАДУ ХФ. – 2001. – С. 113-115.
17.	Михайлова Л.І. Особисті підсобні господарства населення: сутність, класифікація, ефективність // Економіка АПК. –2001. – № 7. – С. 113-119.
18.	Михайлова Л.І., Турчіна С.Г. Проблеми формування та використання кадрового потенціалу в сільському господарстві // Механізм господарювання і економічна динаміка в АПК / Вісник Харківського державного аграрного університету. – Серія “Економіка АПК і природокористування”. – 2001. – №9. – С. 127-130. (аналіз  кадрового потенціалу АПК та чинників його формування).
19.	Михайлова Л.І. Людський капітал сільського господарства України в транзитивній економіці // Економіка АПК. – 2001. – №12. – С. 89-93.
20.	Михайлова Л.І. Перспективи розвитку людського капіталу сільського господарства України // Вісник Сумського національного аграрного університету. Серія: Фінанси і кредит. – №2(11). – 2001. – С. 183-186.
21.	Михайлова Л.І. Інвестування людського капіталу як фактор економічного зростання АПК // Регіональні перспективи. – 2001. – № 5-6. – С. 259-260.
22.	Helga Biesold, L.I. Michailowa. Landwirtschaftliche Betriebe – Sozialer und Oekonomischer Puffer der Gegenwaert // Вісник Сумського державного аграрного університету. Серія: Фінанси і кредит. – №1. – 2001. – С. 169-173. (роль агроформувань у забезпеченні соціальних потреб сільського населення).
23.	Михайлова Л.І. Проблеми формування людського капіталу аграрного потенціалу // Збірник наукових праць Луганського НАУ. Серія: Економічні науки. – №14 (26). – Том 3. – Луганськ. – 2002. – С. 116-120.
24.	Михайлова Л.І. Чинники ефективного управління сільськогосподарсь-кими підприємствами на землях східної Німеччини // Економіка АПК. – 2002. – №4. – С. 114-118.
25.	Михайлова Л.І. Роль особистих підсобних господарств населення у відтворенні людського капіталу сільських регіонів // Вісник Сумського національного аграрного університету. Серія “Економіка та менеджмент”. – Випуск № 3-4. – 2001. – С. 142-144.
26.	Михайлова Л.І. Порівняльна характеристика аграрного розвитку України та Росії як передумови формування людського капіталу // Ринкова трансформація економіки АПК : кол. монографія у чотирьох частинах / за ред. П.Т. Саблука, В.Я. Амбросова, Г.Є. Мазнєва. Ч. 1. Соціально-економічні проблеми розвитку села. – К.: ІАЕ. – 2002. – С. 190-194.
27.	Михайлова Л.І. Людський капітал у системі соціально-економічних категорій // Збірник наукових праць Черкаського державного технологічного університету. Серія: Економічні науки – 2003. – Випуск 8. – С. 223-227. 
28.	Михайлова Л.І. Людський капітал і продуктивність // Вісник Сумського національного аграрного університету. Серія “Фінанси і кредит. – Вип. 1. – 2003. – С. 151-154.
29.	Михайлова Л.І. Стратегічне управління людським капіталом підприємств // Вісник Сумського національного аграрного університету. Серія “Фінанси і кредит”. – Вип. 2. – 2003. – С. 182-185.
30.	Michaylowa L. Die Situation in der Landwirtschaft der Ukraine und die Rolle der Agrarmanager fuеr die Erfolgreiche Umgestaltung der Unternehmen // Privatisierungsprozess, Rechtformen und Betribssrukturenim Agrabereich der Mittel- und Osteuropaischen Laеnder: Beitrage zum Seminar am 26./27.11.1996 in Halle / Saale. – IAMO. Halle/Saale. – 1997. – S. 129-141. 
31.	Michaylowa L. Die Subsistenzwirtschaft – ein Ausweg aus der Krise der Landwirtschaft // Landwirtschaft und Laendliche Raeme – Ausenseiter des Transformations-prozesses in den Laendern Suedosteuropas? // Bietraege zu einer Interazionalen Agrarfachtagung der Suedosteurapa-Geselschaft vom 24 bis 26. September 2000 in Leipzig – Herausgegeben von Frank-Dieter Grimm und Elke Knappe / Suedosteurоpa-Geselschaft. – 2000. – S. 53-66.
32.	Михайлова Л.И. Развитие личных подсобных хозяйств населения в Украине // Economia de plata la etapa actuala: realizari si perspective. Lucrari stintifice / Universitatea Agrara de Stat din Moldova. – Chisinau. – 2001. – S. 147-151.
33.	Mykhaylova L. Personnel management in large agricultural enterprises // Workshop “Large Farm Management” Large Scale Agriculture in Central and Eastern Europe. November 26-28. – 2003. – Halle (Saale). – S. 120-128.
34.	Михайлова Л.И., Прокопышак К.В. К вопросу об управлении инвестиционной политикой социального развития села // Інтенсифікація сільськогосподарського виробництва та формування продовольчого ринку України в нових умовах господарювання: Тези доповідей науково-виробничої конференції. – Харків: ХДАУ, 1995. – С. 148-150. (аналіз процесів інвестування та ролі держави в розвитку соціальної інфраструктури села).
35.	Михайлова Л.И. К вопросу кадрового обеспечения аграрной реформы // Тезисы докладов Международной научно-производственной конференции “Аграрные реформы в странах Центральной и Восточной Европы: опыт и проблемы”. – Горки: Белорусская сельскохозяйственная академия. – 1995. – С. 111.
36.	Михайлова Л.І., Турчіна С.Г. Проблеми підготовки керівних кадрів в аграрних вузах // Актуальні проблеми підготовки фахівців в умовах реструктуризації органів регіонального управління: Матеріали міжнародної науково-методичної конференції. 25-26.05.2000 р. – Рівне. – С. 26-28. (вдосконалення фахової підготовки аграрних менеджерів).
37.	Михайлова Л.І. Управління розвитком соціальної інфраструктури села // Сучасний стан та шляхи реформування соціальної сфери села (на прикладі Сумської області) / Матеріали науково-практичного семінару. – Суми: Слобожанщина. – 2001. – С. 62-65.
38.	Михайлова Л.И. Человеческий капитал как фактор экономического роста сельскохозяйственного производства // Проблемы сельськохозяй-ственного производства на современном этапе и пути их решения / Материалы VI международной научно-производственной конференции. – Ч. ІІ: Механизация. Экономика. – Белгород: Белгородская государственная сельськохозяйственная академия. – 2002. – С. 147-148. 
39.	Михайлова Л.І. Інвестування людського капіталу як фактор економічного зростання АПК // Економічні проблеми розвитку регіонів та підприємств на початку ХХІ століття / Тези доповідей Всеукраїнської  науково-практичної  конференція. У 2-х томах. – Т. 2 – Полтава: Полтавський державний технічний університет ім. Ю. Кондратюка. – 2001. – С. 107-109.
40.	Михайлова Л.І. Сутність та значення людського капіталу у системі ефективного управління АПК // Сучасні проблеми економіки сільського господарства та АПК / Матеріали Міжнародної науково-практичної конференції. – Сумський національний аграрний університет, 2003 р. – С. 221-229.
АНОТАЦІЇ
Михайлова Л.І. Формування та розвиток трудових ресурсів як складової капіталу АПК. – Рукопис.
Дисертація на здобуття наукового ступеня доктора економічних наук за спеціальністю 08.07.02 – економіка сільського господарства і АПК. – Сумський національний аграрний університет, Суми, 2004.
Поглиблено теоретико-методологічні основи формування і розвитку трудових ресурсів як складової капіталу АПК, обгрунтовано застосування категорії людського капіталу при дослідженні процесів та розробці системи управління людськими ресурсами. Охарактеризовано елементи людського капіталу і методичні підходи до його оцінки; визначені передумови, мотиви і мета формування та розвитку людського капіталу. 
Досліджено рівень кадрового забезпечення АПК та розроблено його організаційно-методичний механізм. Виявлено вплив розвитку соціальної інфраструктури на формування і використання людського капіталу АПК, обгрунтовано взаємозв’язок розвитку людського і соціального капіталів в сільських регіонах, запропоновано систему управління соціальною сферою села. На основі аналізу вітчизняного і зарубіжного досвіду доведено значення менеджменту в ефективному управлінні людським капіталом АПК, визначено вплив якісних характеристик менеджерів, стилів та методів їх управління на реалізацію людського капіталу; розроблено управлінську модель оптимальних орієнтацій керівників агроформувань. 
Визначена роль особистих селянських господарств у формуванні і розвитку людського капіталу АПК за умов різних рівнів інституційного розвитку економіки. Запропоновано модель стратегічного управління людським капіталом, встановлено вплив рівня освіченості кадрів на продуктивність праці, обгрунтована необхідність інвестування в людський капітал як фактор економічного зростання АПК.
Ключові слова: трудові ресурси, кадрове забезпечення, людський капітал, кваліфікований менеджмент, соціальний розвиток сільських регіонів, соціальний капітал, особисті селянські господарства, інвестування в людський капітал, стратегічний менеджмент людського капіталу.

Михайлова Л.И. Формирование и развитие трудовых ресурсов как составляющей капитала АПК. – Рукопись.
Диссертация на соискание ученой степени доктора экономических наук по специальности 08.07.02 – экономика сельского хозяйства и АПК. – Сумский национальный аграрный университет, Сумы, 2004.
Исследованы теоретико-методологические основы формирования и развития трудовых ресурсов как исходной базы для обоснования научного направления исследований, которое состоит в целесообразности использования категории человеческого капитала в исследовании процессов и разработке эффективной системы управления человеческими ресурсами как элемента капитала АПК. Уточнена сущность, изложена эволюция становления категории человеческого капитала, охарактеризованы основные элементы, методические подходы к его оценке и измерению в аграрной сфере. Предложено использование показателя оплаты труда в качестве измерителя ценности человеческого капитала для различных субъектов хозяйствования: предприятий определенной сферы, отраслей, регионов. 
На основе сравнительного анализа аграрного развития Украины и России обоснованы предпосылки формирования человеческого капитала в АПК, а также выделены основные его факторы: правовой, экономический, социальный и демографический; сформулированы мотивы и цели развития человеческого капитала с точки зрения индивида и общества. Проанализировано кадровое обеспечение АПК с выявлением тенденций и их прогнозированием на ближайшую перспективу с учетом имеющихся особенностей формирования многоукладности хозяйствования. Обобщены сложившиеся в отечественной и зарубежной практике методические подходы к определению потребности предприятий в кадрах; разработан организационно-методический механизм кадрового обеспечения сельского хозяйства, который состоит в использовании новых методических подходов и критериев определения потребности регионов в специалистах аграрного профиля. С целью повышения эффективности реализации человеческого капитала предложена управленческая вертикаль в соответствии с образовательно-квалификационными уровнями подготовки специалистов. 
Исследованы тенденции развития социальной инфраструктуры сельских регионов и их влияние на формирование и использование человеческого капитала в АПК; обоснована взаимосвязь между развитием социального и человеческого капиталов в сельских регионах, которая проявляется как нематериальный актив сельскохозяйственного производства и выступает фактором его эффективности. На основе результатов изучения зарубежного опыта предложена комплексная система социального развития села, которая предусматривает государственное стимулирование развития не только социальных сфер отдельных регионов, но и отдельных отраслей сельского хозяйства, производства отдельных видов продукции, привлечения молодежи в сельскую местность, улучшения демографической ситуации в сельской местности, что в комплексе будет способствовать формированию и развитию человеческого капитала АПК. Исследована сущность и влияние менеджмента сельскохозяйственных предприятий на результативность производства и реализацию их человеческого капитала; с использованием различных экономико-социологических методов исследования проанализированы качественные характеристики руководителей и специалистов, социально-психологический фактор коллектива и их влияние на результативность менеджмента; охарактеризована категория качества менеджмента и портрет современного менеджера. 
Изучена эволюция взглядов на формирование стилей управления, разработана управленческая модель оптимальных ориентаций руководителя, которая предусматривает использование инновационного, демократического и гуманистического подходов в управлении подчиненными и направлена на развитие и реализацию их человеческого капитала. Излагается сущность основных факторов эффективного управления в сельском хозяйстве за рубежом и обосновывается необходимость их использования в Украине. Проанализированы сущность, виды и эффективность личных крестьянских хозяйств в транзитивной экономике; предложена классификация личных хозяйств сельского и городского населения в соответствии с определенными критериями. Всесторонне охарактеризовано их значение для формирования и развития человеческого капитала АПК в условиях различных уровней институционального развития экономики (командно-административной. переходной, рыночной). 
Разработана модель стратегического менеджмента человеческого капитала, которая предусматривает формирование трех уровней управления с уточнением факторов критического успеха и определением направлений развития человеческого капитала в зависимости от осознания важности данной проблемы. Установлено, что более высокий уровень образованности и квалификации управленческих кадров как одной из составляющих человеческого капитала обуславливает более высокую производительность труда и эффективность сельскохозяйственного производства; обосновывается необходимость осуществления инвестиций в человеческий капитал как фактор экономического роста в АПК.
Ключевые слова: трудовые ресурсы, кадровое обеспечение, человеческий капитал, квалифицированный менеджмент, социальное развитие сельских регионов, социальный капитал, личные крестьянские хозяйства, инвестирование в человеческий капитал, стратегический менеджмент человеческого капитала.

L.I. Mikhaylova. Formation and Development of Labor Resources as Part of the Agro-Industrial Complex Capital. – A manuscript.
The thesis is presented for the Doctor of Economic Science Degree in speciality 08.07.02 – Agricultural and Agro-Industrial Economics. – The Sumy National Agrarian University, Sumy, 2004.
The theoretical and methodological fundamentals of formation and development of labor resources as the capital element of the agro-industrial complex have been deepened; the use of the human capital category in the development of the human resource management system has been justified. The human capital elements and methodical approaches to their evaluation are characterized; the preconditions, motives and goals of the human capital formation have been determined. The level of personnel provision of the agro-industrial complex has been researched; its organizational and methodical mechanisms have been developed. 
The influence of the social infrastructure development on the formation and use of human capital of the agro-industrial complex has been determined; the relation between human and social capitals in rural areas has been justified; the rural social sphere management system has been proposed. Based on the analysis of domestic and foreign practices, the importance of the efficient human capital management in the agro-industrial complex has been proved; the influence of quality features of managers, their styles and methods on the human capital realization has been determined; the management model of optimal orientations of agricultural enterprises’ managers has been developed. 
The role of individual farms in the formation and development of human capital of the agro-industrial complex (for different levels of the economy’s institutional development) has been determined. The model of the human capital strategic management has been proposed; the influence of the educational level on the productivity has been determined; the need for investments in human capital as the economic growth factor in the agro-industrial complex has been justified. 
Key words: labor resources, personnel provision, human capital, qualified management, social development of rural areas, social capital, individual farms, investments in human capital, human capital strategic management.